1 200 kr
![Arbeidstjenestekalender 1943](https://images.finncdn.no/dynamic/480x480c//2024/2/vertical-0/22/4/341/300/854_1289803135.jpg)
Avisen "Verdens Gang" fra 5. juni 1884. På avisens tredje side kan man lese artikkelen "Kampe mellem Skandinaver og Indianere". Kampene har foregått i Minnesota.
"De voksne Mænd blev dræbt, de voksne Piger og Børn blev bortført, Ligene mishandlet. Hvad som kunde flygte, eller hvem som havde fundet et Skjul, begav sig, da Morderhobene havde fjernet sig, til Forest City."
Avisen selges for 100,- kroner
Porto: 69,- kroner (kan sendes brettet som brev til 36,- kroner)
--------------------------------------------------------------------
Utvandring til Amerika er noe man opplevde i mange europeiske land utover 1800-tallet. Mellom 1820 og 1920 utvandret rundt 800 000 nordmenn til Nord-Amerika. Norge og Irland, hvorfra hele 2 millioner utvandret, ble landene med størst utvandring i forhold til folketallet. Utvandringen begynte på landsbygda og fortsatte fra byene. Mens det tidligere var barnefamilier som utvandret, var de fleste etter 1860 enslige med yrkesutdannelse.
Fram til 1836 var den norske utvandringen nokså beskjeden og til dels dominert av religiøse og politiske minoriteter, som opplevde å bli undertrykket i hjemlandet. De store utvandringsbølgene startet i 1860-årene. Omtrent 800 000 nordmenn utvandret til Amerika innen 1920, da den amerikanske innvandringspolitikken ble strammet inn. Motivet for masseutvandringen var svært sammensatt: Fattigdom, undertrykking, klassedeling, overbefolkning og næringsmessige reguleringer i Norge, foruten eventyrlyst og rykter om billig jordbruksland i Amerika.
Allerede på 1600-tallet emigrerte nordmenn til USA. Mange sjømenn på nederlandske skip var norske, og mange av disse ble med på den nederlandske koloniseringen av Ny-Amsterdam på Manhattan i New York City.
Det var en liten seilskute «Restauration», som i 1825 førte de første norske utvandrerne, en gruppe kvekere ledet av Cleng Peerson fra Stavanger til New York. De var hovedsakelig bønder. Da de la ut fra Stavanger, var de 52 personer. Da de ankom New York var de 53. Ett barn var blitt født under reisen. De tilhørte en gruppe som kalte seg for «de hellige». Siden den gang har 800 000 nordmenn utvandret til USA og Canada. Fra og med 1836 og til dampskipene overtok på slutten av 1800-tallet, seilte det hver sommer flere emigrantskip fra Norge til amerikanske havner. Amerika ble kalt «Den nye verden».
Fra 1830-årene ble utvandringen regelmessig, og fra 1860-årene økte den kraftig. Toppåret var 1882 med 28 000 norske utvandrere. Utvandringen foregikk i tre bølger:
fra 1866 til 1873
fra slutten av 1870-årene til begynnelsen av 1890-årene
fra 1903 til rundt 1910
Politisk eller religiøs undertrykkelse som årsak til utvandring var hovedsakelig aktuelt de første tiårene etter at utvandringen startet. I Norge var det på begynnelsen av 1800-tallet ikke religionsfrihet, og ytringsfriheten var begrenset. Konventikkelplakaten (opphevet i 1842) forbød lekfolk å forkynne eller holde religiøse forsamlinger, noe som førte til utvandring blant lekmannsbevegelsen og frikirkelige menigheter. Enkelte emigrerte også på grunn av politisk forfølgelse, som Thranitterbevegelsen i 1850-årene.
Religionsfriheten i USA lokket flere religiøse minoriteter, de fleste haugianere eller kvekere. Emigrantene startet også aviser for norsk-amerikanere, som Nordlyset og Decorah Posten. Her ble den amerikanske religions- og ytringsfriheten trukket frem som viktige årsaker til at emigrantene valgte å etablere seg i USA.
Utvandringen til USA startet i bygdene, spesielt i indre fjordbygder på Vestlandet og øvre fjellbygder på Østlandet. Deretter spredte utvandringen seg til store deler av landet, og etterhvert var det like stor utvandring fra byene som fra bygdene. Stor befolkningsøkning og relativ overbefolkning, spesielt i bygdene, bidro til økt utvandring, sammen med økonomiske kriser, særlig fra 1870-årene.[2] Mekanisering av samfunnet og økonomisk vekst sporet til flytting dit det var arbeid å få. Utvandringen førte også til mekanisering av jordbruket, ettersom utvandringen førte til mangel på arbeidskraft. Mange lokalsamfunn, særlig i innlandsområdene i Sør-Norge, hadde nedgang i folketallet i andre halvdel av 1800-tallet på grunn av utvandring. Befolkningen i Norge som helhet fortsatte likevel å øke tross utvandring, og økte med hele en million mellom 1865 og 1920.
Den norske utvandringen var etter folketallet den nest største i Europa, etter Irland. Det betyr likevel ikke at nøden var verre i Norge enn i andre land. Tvert imot hadde Norge økonomisk vekst gjennom hele utvandringsperioden.
Årsakene til utvandringen handlet ikke bare om forholdene hjemme i Norge, men ofte vel så mye om forholdene i USA. Mange ble fristet av alt Amerika hadde å by på; borgerrettigheter, religionsfrihet, ytringsfrihet og politisk deltagelse. Motivet for å utvandre til byene over havet til Amerika var forestillingen om nye muligheter og bedre livsvilkår. Mange hadde egne, personlige grunner til å reise. Det kunne være kjærlighet, ønske om å slippe unna forpliktelser hjemme, arbeid eller et ønske om større personlig frihet. I starten av emigrasjonsperioden var det først og fremst velstående bønder som emigrerte; husmenn og arbeidere kom etterhvert. Menn var i flertall blant emigrantene gjennom hele perioden. I starten var det mest familier som dro, men etterhvert reiste flere og flere alene. Etterhvert som stadig flere familier etablerte seg i USA, kom flere slektninger og venner etter, ofte unge folk. I enkelte kommuner utvandret hele 40% av befolkningen.
Kontakten mellom utvandrerne og familien hjemme ble opprettholdt med såkalte Amerikabrev. Brevene brakte kunnskaper om fremmede land fram til de mest avsidesliggende strøk av Norge. Mange av utvandrerne vendte hjem igjen, da den nye verden ikke alltid stod til forventningene. Noen reiste også flere ganger, og ble nærmest pendlere.
De sentrale statene i Midtvesten fikk de fleste nordmenn: Minnesota, Wisconsin, Illinois, Dakota og Iowa. Også stater i andre deler av Amerika som New York og vestkyststater som Washington og California fikk økende norsk bosetning i annen halvdel av 1800-tallet. Hvert år reiste det 15 000 til 20 000 nordmenn over havet, men antallet varierte fra 5 000 midt på 1870-tallet og på slutten av 1890-tallet til bølger på opptil 30 000 i begynnelsen av 1880-årene.
Reisen over havet tok flere uker selv om dampskip etterhvert tok over for seilskipene. Med seilskip kunne overfarten ta over to måneder, mens dampskipene gjorde reisen på en drøy uke.
- - - - -
https://www.clengpeerson.no/mer-bekymret-for-indianerraid-enn-slaveriet/
"For de norske immigrantene i Bosque County var angsten for indianerangrep atskillig mer reell enn slavespørsmålet. De likte slett ikke slaveriet, men ingen blant dem eide slaver og ingen av dem hadde penger til å kjøpe slaver for, selv om de kunne ha ønsket det. Folk som Wærenskjolds i øst-Texas eide slaver, men selvforsyningsbøndene i Bosque arbeidet med egne hender hver eneste dag. Hissige politiske diskusjoner om slaveriet bekymret dem mindre enn plutselige indianerraid i nabolaget. Indianerne stjal hester, drepte folk og tok med seg kvinner og barn som fanger."
- - - -
https://snl.no/amerikanske_urfolk
Amerikanske urfolk, før ofte beskrevet med ordet «indianere», er på norsk en fellesbetegnelse på de opprinnelige folkene som levde på kontinentene som europeerne kalte for Amerika.
Den norske betegnelsen «indianer» stammer det engelske indian, som ble brukt om både indere og amerikanske indianere. Denne flertydigheten kommer fra spansk hvor indio på den tiden betydde person fra India. Da Kristoffer Columbus i 1492 kom til Karibia i sin jakt på en sjøvei til Asia trodde han at området han var kommet til var en del av India. Han kalte derfor folket han møtte for indios. Da man i Europa etter hvert skjønte at spanjolene var kommet til et nytt kontinent fikk det navnet «Amerika» etter den italienske geografen Amerigo Vespucci (1454–1512). Datidens beste kartografer i Tyskland og Nederland ønsket å unngå å bruke den spanske betegnelsen «Ny-Spania».
Etter spanjolene fulgte en rekke europeiske nasjoner opp med å erobre hver sine biter av Nord- og Sør-Amerika. Med tiden fikk de mange opprinnelige folkene på kontinentet en slags dobbel identitet. Først en som uttrykte tilhørighet til eget folk (eller nasjon) og dernest den som ble tilskrevet dem av kolonimaktene, nemlig tilhørighet til kategorien av alle som var der fra før, det vil si «indianerne». Etter at de amerikanske koloniene utover 1800-tallet etablerte seg som selvstendige nasjonalstater hvor de opprinnelige innbyggerne så godt som alltid ble stående nederst i samfunnet og ansett som uutviklet, ble ordet indianer stadig mer belastet. I dag brukes derfor urfolk — indigenous eller indígena på henholdsvis engelsk og spansk — som fellesbetegnelse på de folkene som kom til Amerika før europeerne.
Urfolksbegrepet oppfattes som nøytralt eller til og med positivt av de fleste som faller i denne kategorien, blant annet fordi den benyttes i internasjonal lov og dessuten av folk i lignende marginale situasjoner over hele verden. Mange amerikanske urfolk foretrekker å bli omtalt med sine egne navn på seg selv snarere enn et navn som kommer utenfra. Det samme gjelder de navnene som har kommet inn ved at kolonistene fra Europa tok i bruk et navn som opprinnelig ble brukt av en fiendtlig nabogruppe.
Du må være logget inn for å se brukerprofiler og sende meldinger
Logg innSist endret: 30.7.2024, 13:59 ・ FINN-kode: 363322597
Betalt plassering